![](https://neufeldinstitute-ukraine.com/wp-content/uploads/2024/08/вапарареапр-3.jpg)
Щоразу, коли я працюю з батьками підлітків, я завжди з радістю ділюся знаннями про ключову концепцію “супротиву” в контексті здорового розвитку. Розуміння цієї концепції може мати величезне значення для розуміння наших підлітків, особливо коли ми відчуваємо розгубленість або занепокоєння через їхню схильність до супротиву. Вперше запропонована на межі століть віденським психоаналітиком д-ром Отто Ранком, ця концепція була розвинута і вдосконалена д-ром Гордоном Ньюфелдом. Простіше кажучи, інстинкт супротиву – це наша інстинктивна реакція на опір, протидію або відштовхування, коли ми відчуваємо силу або примус, який перевищує нашу здатність справитися з ним і перевищує наше бажання співпрацювати або підкорятися. Інстинкт супротиву проявляється не тому, що ми прагнемо бути складними або вирішуємо діяти всупереч (хоча це може призвести до таких наслідків), а скоріше це вроджена захисна реакція з дуже специфічною метою захисту та розвитку.
Супротив має тенденцію бути більш вираженим і хронічним в підлітковому віці (і в ранньому дитинстві!), і без розуміння він може спричинити напругу у стосунках між батьками та підлітками. Мета супротиву – служити дорослішанню; підлітковий супротив допомагає підлітку індивідуалізуватися, відсуває думки, плани, вимоги і волю інших, щоб звільнити місце для власного мислення, ідей і думок підлітка. (2). Через супротив, вихід з-під впливу інших, природа намагається забезпечити підлітку простір, подібний до кокона, для розвитку його власного “Я”.
Супротив існує навіть, а можливо, іноді особливо, у стосунках з батьками, вчителями та тими, хто є найближчими для підлітка, оскільки природа намагається допомогти підлітку розвивати себе окремо від батьків, а також у справді здоровому контексті, окремо від однолітків (3). Супротив слугує для підготовки переходу до дорослого життя, навіть якщо на нього припадає значна частина турбулентності, пов’язаної з цим процесом.
Що ж це означає на практиці? Ми кажемо “чорне”, а підліток скаже “біле”. Ми кажемо “біле”, а підліток скаже “чорне”. Це може бути дуже заплутаний і фруструючий момент, коли ми раптом відчуваємо, що наша дитина тепер вважає, що ми нічого не знаємо, що ми “застаріли”, і що наші пропозиції та ідеї не мають ніякого значення. Ми можемо відчувати себе ізольованими, коли намагаємося налагодити зв’язок, виправити, навчити і бути батьками. Це може бути складною динамікою у стосунках, але коли ми розуміємо, що протидія має важливу мету, ми можемо більш витончено пережити тимчасовий шторм.
Що може погіршити цю “бурю супротиву”, так це те, що, не маючи розуміння, ми сприймаємо цю відсіч на свій рахунок, переживаємо власні ображені почуття, захищаючись, і реагуємо з більшою силою і владою, тиснемо ще більше або висловлюємо свої очікування мовою примусу й ультиматуму. Вгадайте, що відбувається далі? Ми провокуємо посилення супротиву в той час, коли підліток вже плаває в ньому, можливо, вже на цей момент починає тонути.
У своїй чудовій редакційній статті на сайті Інституту Ньюфелда під назвою “Дивовижний секрет опору та супротиву дітей” доктор Дебора Макнамара закликає батьків “…передбачати опір і не приймати його на свій рахунок”. Вона нагадує нам про практики, які можуть послабити інтенсивність супротиву, такі як зосередження на зв’язку у важкі моменти, зменшення примусу, натискання “паузи” в цей момент, а не забігання наперед, надання місця для власних ідей та думок підлітка, а також завжди загладжувати гострі кути, коли справи пішли не так, щоб стосунки залишалися пріоритетом.
Супротив у підлітковому віці дійсно може завести нас на манівці, і часто так і відбувається… доки ми не розглянемо його в контексті здорового розвитку і не почнемо працювати з цим таким чином, щоб дати супротиву необхідний простір для виконання його розвивального призначення.
Дарлін Деніс-Фріске
Переклад Діни Плужнікової
Редакція Ірини Шокур
Поширити публікацію