![](https://neufeldinstitute-ukraine.com/wp-content/uploads/2024/08/вапарареапр-3.jpg)
Яблучна насінина зовсім не схожа на яблуко, і дивно, що з чогось такого крихітного може вирости ціле дерево. Я досі пам’ятаю своє дитяче захоплення від усвідомлення цього базового принципу життя.
Коли ми думаємо про виховання дитини, вражаюче думати про її вроджений потенціал, який чекає на реалізацію. Однак, так само як здорове яблучне зернятко, що впало на безплідний ґрунт, не розкриє свого потенціалу, так і з нашими дітьми. Реалізація потенціалу залежить від наявності належних умов для зростання, і саме тут ми вступаємо в гру як батьки, вихователі та вчителі. Питання в тому, як ми можемо допомогти їм досягти цього?
Частина нашої роботи полягає у визнанні того, що ми не можемо контролювати процес дорослішання і що ми можемо лише забезпечити умови, які йому сприяють. Вони навчаться ходити, розмовляти, читати, їздити на велосипеді, коли будуть до цього готові, і для цього будуть створені відповідні умови. Ми можемо підтримувати їхній розвиток, надавати притулок, безпеку, їжу, заохочувати, спрямовувати, навчати, дарувати любов і турботу, але мудро довіритись матері-природі, щоб вона теж зробила свою частину роботи.
Коли справа доходить до наших дітей, ми можемо так легко розгубитися і почати застосовувати практики, основані на вірі в те, що ми можемо якимось чином прискорити процес їхнього дорослішання. Перебуваючи днями в школі моєї доньки, я мала задоволення спостерігати за тим, як вихованці дитячого садка проводили свої перші шкільні збори. Моя донька репетирувала протягом тижня, старанно запам’ятовуючи свій єдиний рядок. Коли настав великий день, вона чудово прочитала свій твір на шкільній лінійці, а потім передала мікрофон своїй подрузі, яка почала читати абзац зі своєї картки з репліками. Коли мікрофон пройшов колом дітей, які виступали, я була вражена кількістю дітей, які вже читали. Частина мене ставила питання, чи не зробила я погану послугу своїй доньці тим, що не підштовхувала її до читання. Хоча вона змалечку бачила книжки і любить читати казки, попри те, що знає літери та звуки, вона не вважає себе читачем.
Попри моїм найкращим намірам і запеклу боротьбу з тим, щоб не порівнювати розвиток моєї дитини з розвитком іншої дитини, час від часу мене все ж таки засмоктує у цей вир. Коли я там опиняюся, я викликаю садівника в собі на поверхню і запитую його, чи забезпечую я умови для зростання моєї доньки? Чи роблю я все, що в моїх силах, і чи вірю в те, що все розгортатиметься так, як повинно і згідно з планом матері-природи? Відповідаючи на всі ці питання ствердно, я усвідомлюю, як легко відволіктися і порівняти мою доньку з іншими насінням навколо неї, побачивши в ній щось неповноцінне, тому що вона відрізняється від інших у своєму зростанні. Реальність така, що вона не є неповноцінною, вона росте так, як має рости, і це я на мить збилася з пантелику, думаючи, що кожна дитина буде рости однаково. Є рослини, які відомі своєю легкістю і насолодою, а є такі, що вимагають вищого рівня догляду і винагородять вас найпишнішим цвітінням.
Моя роль як матері полягає в тому, щоб бути акушеркою дорослішання моєї доньки, я не можу наказувати їй, вимагати чи викликати її дорослішання за власним бажанням. Іноді мені потрібно нагадати собі про яблучне зернятко і зосередитися на диві дорослішання, яке існує поруч зі мною.
Дебора Макнамара
Переклад Мирослави Павлюк
Редакція Ірини Шокур
Поширити публікацію